Hovedkvarterskompaniet, Gibraltars kongelige regiment-
-avfyrer en kongelig salutt i anledning-
-Hennes Majestet Dronning Elisabeth II:s fødselsdag.
Avfyr!
Kanon nummer en. Avfyr!
Kanon nummer to. Avfyr!
Jeg har alltid mareritt foran reiser. Om å ikke rekke det,-
-eller glemme undertøyet, eller om at jeg blir skutt.
Hva trenger jeg? Kart. Støvler.
Myggnett. Myggnett!
Ta det med ro og les avisen. Det kan bli den siste på lenge.
Destinasjon min er ikke langt borte. Man ser den nesten herfra.
Det virker enkelt. Den siste britiske lunsjen-
-med utsikt over Gibraltar-stredet mot Afrika.
Hvor farlig kan Afrika være, bare fem mil fra britiske varehus,-
-en bobby og en varm øl?
Det er som en mandagsmorgen.
Jeg vet at jeg må dra, men jeg prøver å utsette det.
Nå kan jeg ikke utsette det lenger. Det er på tide å dra.
Sahara-ørkenen er enorm. Like stor som hele USA,-
-men med Norfolks innbyggertall.
Det blir ikke mer ugjestmildt. Og det er helt nytt for meg.
Jeg er klar for å teste meg selv, og kanskje kjenne min begrensning.
Det er som å kjøre heis opp femten etasjer.
Jeg er ikke i ørkenen, men på en kamel i sanden.
Bare le. Jeg er på stranden i Tanger,-
-men det er bra å øve her før framtidige kamelritt.
Jeg er ikke et naturtalent.
Jeg blir svimmel her oppe. Men nå prøver vi, Mohammed.
Tenk dere uendelige sanddyner, glem hotellkompleksene.
Det finnes nok ingen jenter i Sahara heller.
Stranden er 20 km fra Gibraltar, men det føles veldig afrikansk.
Takk, Fatima.
Folk er vennlige, og det spilles alltid en eller annen fotballkamp.
Jeg har ikke spilt på mange år, noe som blir smertelig åpenbart.
Jeg gikk ned i spagat.
Jeg strakk beinet. Jeg er skadet.
Det gjør vondt. Jeg burde ikke ha gjort det.
Aldri spill om du er over 57. Da er det på tide å legge opp.
Å skade seg foran kamera er bra, men ikke første dagen.
Men vi er i araberverden, og behandlingen er rundt hjørnet.
Det orientalske dampbadet, hammam, handler ikke bare om å bli ren.
Det er en måte å møte mennesker på, og gjøre interessante ting.
Da så.
Jeg strekker lysken.
Det var bra...
Det går bra, ja.
Man får venner fort. Vi kjente hverandre knapt.
Innen en halvtime føler jeg meg kurert.
Fra 20-tallet til 50-tallet-
-var dette en frihavn der europeere og amerikanere bygde villaer,-
-forført av blå himmel og løssluppen moral.
Til tross for at moralen er mindre løssluppen i dag-
-er gatene, som tiltrakk Oscar Wilde, Ronnie Krey og Errol Flynn,-
-stort sett uforandret.
Dette uskyldige torget ble en gang beskrevet som utuktens kloakk.
Vi spør forfatter Jonathan Dawson, som bor i Tanger.
-Var det virkelig slik? -Ja.
Det ser ikke sånn ut lenger, men alt finnes, bare man vil.
"Søk, og du vil finne." Gutter, jenter eller hanekyllinger.
Hasj, hvis man vil. Det er en nasjonal fritidssyssel å røyke kif.
Det er ikke legalisert, men ikke ulovlig heller. Det anbefales ikke.
For å finne ut hva som lokker i dag, anbefaler Jonathan kirken.
Om jeg bare finner den.
Der er den. The Anglican Church of St Andrews.
-Hei. Det er jeg som er Michael. -Så bra. Jeg heter Mustafa Chergui.
Jeg er kirkevaktmester.
-Jeg vil gjerne se kirken. -Jeg har vært her i 38 år.
I 38 år?
Jeg er glad for at kirken er her.
-Kan jeg få se kirken? -Takk. 109 år gammel er kirken.
-109 år gammel? -Ja. Og biskopen...
Takket være herr Chergui er kirken i utmerket stand-
-og er en frodig blanding av arabisk og anglikansk stil.
Forsamlingen er også en frodig blanding.
Engelskmennene er færre enn nigerianerne,-
-som har passert Sahara på vei nordover.
Har de det vanskelig her ettersom de vil flykte til Europa?
-Hvordan er livene deres her? -Veldig usikkert.
Mange blir arrestert og sendt til Algerie.
Marokko og Algerie spiller et spill med hverandre-
-hvor de sender uønskede personer over grensen.
Halvparten er visst nigerianere.
De var omtrent 200, og vi er ca sju briter.
Alt er veldig britisk, tenker jeg.
Men så vil herr Chergui presentere meg for noen.
For en fin bakgård. Vakre tepper.
Se hvem som er her.
Hei, Fatima.
Vi kommer fra London. Hyggelig å møte deg.
Han har vært veldig vennlig, og vist meg rundt.
Tusen takk.
40 år. Da må det være noe der...
Vi skal ikke forstyrre dere lenger.
Skal man til Sahara må man forbi Atlasfjellene:
Lange, bratte fjellkammer tvers over Marokko.
Midt blant dem finnes en av Nord-Afrikas eldste byer.
Fes er blant den islamske verdens mest perfekte middelalderbyer.
Her forsvinner bilene, og esler og muldyr tar over.
Innenfor murene finner vi en labyrint som gleder alle sansene:
Syn, hørsel og lukt.
Det ligner ikke noen vestlige kjøpesentre-
-så jeg trenger guiden min, den lokale kunstneren Abdulfettah.-
-som guider meg i labyrinten av souker og verksteder.
Man tilbereder konservert kjøtt i dem.
-Konservert kjøtt? -Ja. Det holder hele vinteren.
Som alle gode guider vil Abdulfettah avslutte stort.
I alle dager. Helt utrolig.
Slik så det ut i middelalderen.
Det er fantastisk. Først trange smug, og så det her.
Jeg har aldri sett noe liknende. Utrolig.
Hva skjer her? En slags farging.
Det er mange forskjellige farger.
Det er forskjellige stadier i skinnbehandlingen.
Der er vaskemaskinene, og så legges skinnet-
-i beholderne med kalk og dueavføring.
-Dueskitt? -Ja.
-Er det bra for behandlingen? -Ja, for det er surt.
Det er bra for skinnet også.
Det lukter sterkt.
Så legges de i kar der de får sin endelige farge.
Enten gult til tøfler-
-eller rødt til sittepuffer og andre ting.
Hvor gammelt er dette systemet med fargekar?
Like gammelt som Fes. Byen ble grunnlagt på skinnproduksjon.
Skinnene ble solgt på det åpne markedet, noen ganger til Europa.
-Det er et gammelt håndverk. -Over 1000 år gammelt.
Sikkert tolv århundrer gammelt.
Det er et aldeles enestående syn.
Det ser ut som en stor maleboks jeg hadde som barn.
-Når jeg åpnet den så det sånn ut. -Det var en fin sammenligning.
Fes er en magisk by, som jeg må forlate altfor raskt.
Men det dukker nok opp flere fristelser på vei mot Sahara.
Hvis Fes var litt reservert, så er Marrakech vidåpent.
Her viser man alt man har.
Jeg betaler ikke 350.
-Hvor mye kan du betale? -150.
-Ja. 150 per stykk. -Per stykk?
-I så fall blir det 300. -350 for begge.
En koster 150.
Det holder nok ikke med en... Jeg tror man trenger to.
To for 300.
-200? -280.
-220 for to? -250.
Nei, dessverre. 220. Mer betaler jeg ikke.
Gult er ikke min farge uansett.
Fra Marrakech går det oppover mot Sahara.
Først passerer vi berbernes land, folket til guiden min Amina.
Hun har riktignok jobbet i USA, så aksenten er litt mafia-aktig.
-Er vi i berberbyene nå? -Ja, det er vi.
Var de Marokkos urbefolkning før araberne kom?
Ja, det stemmer. Vi kjenner ikke til opprinnelsen deres,-
-men de var her før araberne.
Unnskyld maset, men hvordan er berberne?
De er varme.
-Veldig ambisiøse. -Men du er vel New Yorker?
-Jeg er casaoui, som det heter. -Casaoui?
-Fra Casablanca. -Det høres bra ut.
Casaoui. Jeg er fra Sheffield. Sheffieldoui.
Nå må jeg på toalettet.
Nå fortsetter vi i et mer rustikt transportmiddel.
-Da drar vi, shukran. -Takk, shukran, shukran.
Shukran...
Det kan se ut som vi sparer penger for BBC,-
-men når vi forlater byen ser vi hvorfor biler ikke er å anbefale.
Går det bra? Man blir oppkvikket av naturen.
Ja, og luften er friskere. Hvordan føler du deg?
Kjempebra. Plutselig forlot vi...
...dalen med kirsebær og valnøttrær.
Her er det ingenting. Ikke lett å tro at det ligger en by der.
Det gjør det vel? De lurer oss ikke?
Nei, det gjør de ikke. Jeg håper ikke det.
Han ler, så det er nok greit.
Berberbyen Aremd på 2400 meters høyde-
-er godt kamuflert.
Den ser kald og ugjestmild ut, men vi skal få en overraskelse.
Vi er ikke de eneste gjestene her. Vi får dele.
Dette er nasjonalretten. Tajine.
-Jeg skal se. Ja, det er tajine. -Er det tajine?
Det er kjøtt, poteter, oliven...
-Er det bønner eller oliven? -Det er oliven.
Berberne er en minoritet i Marokko.
Dansen feirer både en forlovelse og kulturens overlevelse.
En buss binder sammen de siste byene i Atlasfjellene.
Den skal ta meg til Marokkos grense, der veien tar slutt-
-og ørkenen begynner.
Nå har vi passert Atlasfjellene, og er på randen av ørkenen.
Den første byen vi besøker er en av verdens mest kjente.
Den var med i "Gladiator", "Lawrence of Arabia"-
-"Jakten på den grønne diamant" og "The Four Feathers".
Til og med i "Sodom og Gomorra" som foreldrene mine tok meg med på.
Ait Benhaddou er et verdensberømt filmsett.
Ait Benhaddous tårn er vakre,-
-men det er vanskelig å vite hvilke som er av leire-
-og hvilke som er bygget av gipsplater.
I dette Marokkos Hollywood kan illusjonene spille deg ett puss.
Fra nå av er det langt mellom livstegnene.
Den siste elven synker i sanden, og den siste selgeren tilbyr sitt.
I morgen er jeg endelig i Sahara.
Det var det. Det siste hotellet på en stund.
Men ærlig talt føler jeg meg bra. Jeg er glad for å være til.
Og nå trenger jeg aldri mer spørre noen hvordan Sahara ser ut.
Marokkos komfort ligger bak oss.
Nå er vi ikke lenger i ly av Atlasfjellene,-
-og vi har hundrevis av mil med sand foran oss.
Sahara er ikke gjestmildt, men vanskelig og fiendtlig.
Fra og med nå blir det alvor.
Sydvest for Marokko ligger det omstridte Vest-Sahara.
Da spanjolene forlot det i 1975 flyttet marokkanerne inn.
De innbyggerne som ikke ville være marokkanere, måtte flykte.
De måtte slå seg ned nær Tindouf i Algerie, i fire flyktningleire.
Der er de fortsatt, over et kvart århundre senere.
Deres militære og politiske organisasjon kalles Polisario.
De holder fanen høyt, passer på at verden ikke glemmer deres lodd-
-og passer på at nesten 200 000 mennesker-
-får mat og vann i et av Saharas mest bortgjemte hjørner.
Nærmeste vannkilde ligger 25 mil fra lageret.
Vannet sildrer ned fra fjellene til underjordiske reservoarer.
Fordi vannet ikke er rent må blekemiddel tilsettes.
Verten min Bachir har vært flyktning halve sitt liv.
Han er velutdannet og bereist. En stund bodde han i Leeds.
Brukes vannet både til matlaging, vask og dusj?
Ja, til alt bortsett fra te.
Vannet er litt salt.
Det fungerer til mat og vask,-
-men når man skal koke te må man ha bra vann.
Vann som ikke er salt.
-Hvor kommer tevannet fra? -Fra en kilde langt borte.
-Hvor langt da? -Omtrent åtte mil.
Åtte mil for en kopp te?
Vanntankbilene går i skytteltrafikk hele dagen.
Uten dem ville Smara-leiren tørste i hjel.
Hvor mange mennesker bor her i Smara?
Det er den nest største flyktningleiren.
Vi er omtrent 40 000 som bor her.
-Må de betale for å bo? -Nei, ingenting.
-Er skolen gratis? -Ja, og helsetjenesten...
...vann og transport.
Hvert hus har et telt.
Det er...
Grunnen til at vi har telt er symbolsk.
Det viser at vi ønsker å returnere til landet vårt.
Dette er ikke hjemlandet vårt eller noe sånt.
Til tross for Bachirs ukuelige optimisme blir det fler og fler-
-som ikke lenger har mulighet til å komme hjem.
Det er trist.
Jeg vet ikke hvor mange som ligger her,-
-men de har dødd utenfor landet sitt. De levde i eksil.
De har flyktet fra landet sitt-
-og kommet for å leve her under vanskelige forhold.
De håpet å kunne komme tilbake til landet sitt,-
-men dessverre døde de her.
Vi skal fortsette i morgen, og reise rundt hele Sahara.
En ting jeg vil huske fra Smara,-
-bortsett fra deres fantastiske gjestfrihet...
Det er en veldig velorganisert og velholdt by.
Jeg glemmer lett at det er en flyktningleir-
-og at dere er flyktninger.
Barna deres har aldri sett landet dere vokste opp i.
Jeg lurer på hvordan dere ser på framtidens utvikling?
Vi kommer til å fortsette å kjempe til det er over.
I en skole i ørkenen øver barna til en parade,-
-for å feire dagen Polisario ble grunnlagt.
Med hjelp fra spanske og kubanske lærere er barna her velutdannede.
Men framtiden er likevel uviss.
For oss er det på tide å reise videre.
Bachir og vennene hans eskorterer oss gjennom det nakne slettelandet.
Og når de til slutt finner et tre, hugger de det ned.
Naturligvis ikke hele. Bare nok til et leirbål.
Mens gryten koker prøver jeg et av slettelandskapets fordeler:
Utmerket telefondekning.
Hei. Hei du.
Du gjetter aldri hvor jeg er. Å, gjorde du det?
Ja, men i hvilken del av Sahara?
Vi er på vei inn i Vest-Sahara fra Algerie.
Ørkenen er fantastisk. Den forandres hele tiden.
Nå skal vi spise lunsj. De har hogget ved og laget bål.
Jeg tror det blir kamel igjen. Ja, kamel.
Det har blitt en del kamel i det siste.
De fleste delene av den. Jeg ville bare si at jeg har det bra.
Har jeg fått noen beskjeder? Jeg har vunnet i lotto, ja.
Skal Pat male stua? Fantastisk.
Nei, ikke eggehvitt. Jeg vil at det skal være fiolett.
Med en lilla stripe oppover, og panelet i brunt.
Ja. Nei, det er mye bedre. Det er bedre.
Fotsopp kan vel alle få. Ja, jeg smører det.
Ha det bra, kjære. Ha det fra Sahara!
16 mil lenger sør klatrer jeg på en fossilrik fjellkam,-
-en påminnelse på at Sahara har vært havbunn.
Den ser utover en dal-
-hvor en mur og et minefelt utgjør en av verdens minst kjente fronter.
Det føles ikke helt sikkert her, for på andre siden av dalen-
-ligger en mur, bygget av Marokko for å holde Polisario borte.
Muren er 250 mil lang, og 160 000 marokkanske soldater patruljerer.
Noen av dem ser oss sikkert, og situasjonen er spent-
-etter at Polisario ikke ble spurt om ørkenrallyet gjennom landet-
-og deretter brøt våpenhvilen.
Det er ganske farlig, så jeg holder meg til fossiljakten.
Polisario har midlertidig brutt våpenhvilen,-
-men de troppene jeg møtte var ikke spesielt velutrustet.
Utstyret er enkelt: Noen luftvernskanoner på jeeper,-
-noen russiske tanks, kjøpt tredjehånds via Algerie.
De er modige, men om flyktningene skal få tilbake landet sitt-
-så må det skje ved valgurnene, og ikke med våpenmakt.
Natten ble tilbrakt i et gammelt spansk fort.
Det blåser opp til sandstorm når vi skal eskorteres til Mauritania,-
-et land jeg knapt har hørt om tidligere.
Men dette er kjernen i reising: Å lære nye ting.
Og stadige farvel, selvsagt.
Ha det bra, alle sammen! Takk.
Takk! Tusen takk.
Takk. Sjåføren min!
Byens beste sjåfør. Takk. Ha det bra.
Tusen takk.
Og kokken. Bachir!
Bachir avslutter med å unnskylde været på engelsk vis.
Det blåser ikke alltid som dette.
Dere har gitt oss alt, og nå forsvinner dere i en støvsky.
-Dere finner vel tilbake? -Ja visst.
Ta til venstre ved Coventry...
Sånn som dere finner frem i tåka, finner vi frem i sandstormen.
Håper vi sees igjen. Bon voyage.
Merci, merci. Lykke til.
Kom dere av gårde.
Takk!
Været blir verre, og jeg frykter at vi ikke rekker grenseovergangen.
Men plutselig dukker den opp. Vi havner i en ubeskrivelig luksus:
En asfaltert vei, den første på over en uke.
Deilig.
Man følger de vanlige formalitetene, selv i sandstorm.
Eller rettere sagt uvanlige, i dette tilfellet.
God dag. Mauritania?
Passet mitt .
"Så mye bråk." Slik kan man innlede en samtale. Av og til.
Ferdig?
Tusen takk.
Farvel.
Det er ikke noe luksushotell, men det er ting her jeg har savnet:
Varmt vann, et vannklosett og dessverre også et speil.
Herregud.
Takk.
Kjære Delia. Får ikke tak i sauehode. Vortesvinsuppe, kanskje?
Ute blir været enda dårligere.
Vinden pisker sanden, stikker i ansiktet og blinder en.
Men lokalbefolkningen vet hvordan man håndterer det.
For første gang jeg har på meg en haouli, som det heter på arabisk.
En turban, altså.
Det er ikke for syns skyld, men nødvendig.
Hvis du har knyttet noen annens slips-
-forstår du hvorfor hele Mauritania prøver å hjelpe.
Jeg kan ikke knyte den selv enda.
Sånn. Haouli, som det heter på arabisk...
En turban, altså. Takk.
6,1. 5,1 og 7,3. Gode poeng.
Zouerate er en foretaksby.
Jernmalmen har gjort denne delen av Sahara til en verdifull ressurs.
Jernmalmen utgjør nesten halvparten av eksportinntektene,-
-og produksjonen pågår døgnet rundt for å fylle de lange togene.
På tross av gruven, lever deler av Zouerate i dypeste fattigdom.
Her gjenvinnes alt. Et oljefat blir ikke bare en vegg,-
-men også tak, dører og hagegjerde.
For fem år siden var denne familien bønder, men tørken drev dem hit.
Teltets yttervegger består av beskyttelsesplast fra sprengstoff.
Jeg ville vite hvordan de kunne være så glade.
Hva gjør dere...
...så lykkelige? Hvordan feirer dere?
Hva gjør dere virkelig lykkelige?
Landet.
Landet, roen og det vakre hjemmet. Så bra.
"Mitt vakre hjem."
Hver dag forlater et to kilometer langt tog med jernmalm Zouerate.
Og utrolig nok tar noen av dem med passasjerer også.
Etter en uke med humpete bilkjøring vil jeg gjerne prøve jernbanen.
Jeg har en billett, men jeg vet ikke riktig til hva.
Personalet virker å ha som oppgave å hindre folk i å stige på.
Jeg tror ikke han slipper oss på.
Flaks at jeg har en plassbillett.
Her kommer vi ikke inn. Vi prøver der borte.
Kom, så går vi.
Det finnes en siste sjanse: Gjenvinningsstasjonen lengst bak.
Er det første klasse i denne vognen?
Dette skal være første klasse.
Man kunne tro det var søppelklasse.
Jernmalmekspressen starter sakte, men det er verdens lengste tog.
Antagelig.
Det så ut som en glassgjenvinning fra utsiden,-
-men her inne er det premiere classe på jernmalmtoget.
Folk legger seg på sine brisker og begynner å prate.
De som reiser helt uten noe-
-sitter på vognene, sammen med jernmalmen og skrotet.
Der kan man reise gratis.
Jeg skal reise sørover. Toget går til Nouadhibou,-
-men vi skal av før det.
Etter det der takler jeg rushtiden hvor som helst i verden.
Nå har jeg seks timer på meg til å lese avisa-
-og bli med i VIP-klubben på toget. Eller hva som helst.
Veldig interessant.
Jernmalmen fortsetter mot kysten, men vi skal til en klassisk by-
-med et minne fra den franske kolonialismen:
Fort Saganne, i dag et hotell.
Fortet representerer en viktig del av det franske imperiet i Afrika:
Den franske fremmedlegionen, med primært tyske soldater.
Dette stedet bruktes av Gerard Depardieu i filmen "Fort Saganne".
Det er en fantastisk utsikt her.
På den ene siden har vi Chinguetti, islams sjuende helligste sted-
-og på den andre siden sanddyner som man bare ser på daddelesker.
Se!
Det er første gang jeg ser et sandhav. Det er veldig vakkert-
-og skapt utelukkende av sandkorn og vindens kraft.
Heten er så intens-
-at Chinguetti ikke livner til før timene før mørkets frembrudd.
Da blir gatene møte-, spill- og lekeplasser.
En av Mauritanias største sporter er Dhaemon, som ligner litt på dam.
Det eneste man trenger er pinner og kamelavføring.
Dette er den lokale stormesteren. Jeg oppmuntres til å utfordre ham.
Takk for hjelpen.
Forsiktig. Forsiktig.
Ryktet mitt står på spill.
Og så tar han den. Nå må jeg...
Ikke flytt på dritten min!
Ok.
Med en kombinasjon av flaks, og hjelp av alle i Chinguetti-
-trenger jeg ham inn i et hjørne.
Plutselig er jeg mester.
Det var bare nybegynnerflaks. Hvis ikke er jeg et naturtalent.
Jeg skulle gjerne hatt en strategi. Takk, stormester.
Han tar ikke tapet spesielt godt. Han ser meg ikke i øynene.
Det krever fantasi å tenke seg hvordan det var for 600 år siden,-
-da gatene var fulle av rike handelsmenn og karavaner,-
-og Chinguetti hadde 76 biblioteker.
Nå handles det andre steder, og ørkenen kveler byen sakte.
Det er på tide forlate Chinguetti-
-og reise videre med jernmalmtoget, fra Zouerate og vestover,-
-der ørkenen møter havet.
Tekst: Helge Haaland www.broadcasttext.com